Ples mjeseca i vala
Mnogo sniježi
Paklena vatra
Cvijetna harmonija
Planina
Sunčev sjaj
Na brijegu, pod hrastom, koliko li puta
Pri zalasku sunca zamišljeno stojim,
A sjetan mi pogled po obzorju luta,
Preko plodne ravnice pod nogama mojim.
Ovde tutnji rijeka, bujna, pjenušava,
Zmijasto nestje u tamnoj daljini;
Gdje nepomično jezero već spava
I večernja zvijezda sjaji u visini.
Nad vrhovima gorskim zracima rumenim
Odsjaj sunca zri, no već u tom času
Gle, eto kraljice noći, s kočijama maglenim!
Pojavi se i svud bijelu svetlost rasu…
I zabruji zvono sa drevne zvonare,
I pobožna pjesma zvukom put neba leti.
Putnik staje, sluša: to glas crkve stare
Sa smirenjem dana poji koncert sveti.
Al’ i pored svega ovog, moje grudi
Puste su i srce ništa ne pokreće;
Zemlja je za mene sjenka koja bludi,
Sunce živih – mrtve zagrijati neće.
Od brijega do brijega zalud pogled traži
Zapad, istok, mjesta bliska i daleka –
Sve je zalud! Ni beskraj tugu mi ne blaži,
Svugde čitam: da nigdje me sreća ne čeka!
Šta će mi doline, kuće, zemna blaga,
Kad sjaj svega toga dušu mi ne grije?
Samo vodopadi, stijene i samoća draga.
Jednog bića nema i tada pusto sve je.
Da l’ zalazi sunce, il’ tek jutru zrači?
Ravnodušan ja sam spram sunca i neba!
Da li se vedrinom il’ maglom oblači?
Šta će meni sunce? Dan meni ne treba!
I kada bih mog’o poći kud sunce ide,
Preda mnom bi bila praznina očajna.
Ja ne osjetim ništa to što oči vide,
Nit’ što od vas želim, nebesa beskrajna!
Ali, možda tamo, iza ovog svijeta
Gdjeno sija Sunce nad suncima samo –
Kada bih otresao prah što duši smeta
Ono što sanjah – vidio bih tamo.
Na izvoru želja napojio bih grudi,
Tamo ja bih našao i ljubav i nadu
I ono savršenstvo kom duh svaki žudi,
A kome na Zemlji ni imena ne znadu!
O, zašto ne mogu, na krilima Zore,
Vinuti se cilju koji želje sniju ?
I zašto da ovdje još me tuge more
Kad za Zemlju ništa me više ne vezuju?
Kad lišće s drveća na ravnice pada –
Noćni vetar njega vitla i raznosi.
Pa i ja sam sličan svelom listu sada.
Vjetre! Uzmi mene i dalje me nosi.
pB
Zorom zorom
Kam si pošla djevojčice ljepotice
Sa pupoljkom na dlanu
Zorom zorom
Dragom dragom
Ja ga nosim nosim
Noću noću
Kam si pošla djevojko ljepojko
Sa ružom na dlanu
Noću noću
Milom milom
Ja je nosim nosim
Danima danima
Kam si pošla ženo čedna
Sa trnjem u srcu
Danima danima
Nemam kom nemam kom
Ja ga oko očiju svijam svijam
Muzika stara
Život priča
Uzbibane grudi
Obnažena nevinost
Vrijeme ljubavi
**
Kao muzika stara
život priča
u kosi njenoj
srebreni mjesec se zapleo
osmijeh zvjedica na usne položio
grudi joj se nemirno bibaju
kao lahoraca nježnog let
grč obnaženom nevinošću vrišti
ona je samo žena
od krvi i mesa
ljubavlju tkana
ne stidi se
jecaja i uzdisaja
moja Malena
to ljubav tobom leuta
Red ne poznaju ni more ni Sunce
Oblicima prosao je sjaj.
Evo tih iznenadnih čopora ljudi,
Tih iznenadnih oblaka ruku i lica
Dugo tlačenih, sada oslobođenih
I glasovi su to, što traže, neznano šta
Osim da srećni budu, a ne znaju kako,
Zamišljajući oblike, a opisati ih ne mogu,
Potražujući red veći nego što mogu da ga obuhvate.
pB
Danas je Četvrtak , 5. Oktobar/Listopad , 278. dan nasušne nam 2023. godine. Do kraja godine ima 87 dana.
Vas buni izraz nasušna.
Interesantno nas nimalo. Zato smo ga i upotrebili; da se vi ibretitte.
Čuj molim te godina pa nasušna. Ko je to ikad zapiso , oliti smislio.
Pa eto mi skontali, i normalno što zdumaš to pritetfteriš.
Ni nama se nije prosvijetlilo dok nismao naišli na neki Blekijev mahalski rječnik / pojmovnik.
A u njemu , crno na bijelo piše:
nasušna
neophodna, svakodnevna, osnovna,prijeko potrebna ,goruća potreba ,potrebita, bez koje se ne može , vidi anamo ona
**
Nešto smo se nismo plaho dilemisali da bi skontali da je svaka godina upravo taka , kaka je u mahali
opisana.
Jedino nas bunilo ono : vidi anamo ona
Pogledasmo , kad tamo : Ljepota.
Niko nikada nije tako fino , na jednom mjestu oslikao tu milosnicu , tu ljepotu , to savršenstvo ,
tu neprevaziđenu, jedinstvenu anamo onu.
I vrlo lako shvatismo poveznicu.između anamo one i godine.
I godina i anamo ona su:
neophodne, svakodnevne, osnovne,prijeko potrebne ,goruće potrebe , bez kojih se ne može
Što bi poete rekle:
-Ah , te potrebite ljepote.
U prevodu:
-Bez njih nam života nije.
Pravo u magiju Homerovog mraka
ispod crvenog fenjera od hrama
ja levat a ona kraljica
žurimo ka ljubičastoj lampi tananoj
umiljatoj muzici besrama.
Ona stoji preda mnom u svjetlu
pridržavajući parčiće žada
čednosti akrament poprilično načet
a oči oči crne sve dok zora
ne okonča dugu noćnu prazninu.
Tada, kao puž na violini, sklupčam se
dok se njeni poslednji tonovi bibaju
u meni, Habakuku, meštru svih grešnika.
Šopenhauer je mrtav, besramnica
odlaže lautu.
pB